Opera lui Marin Preda, unitara sub raportul temelor si al
viziunii, se incadreaza in realismul postbelic. Desi modalitatea artistica si problematica celor doua volume ale romanului “Morometii” difera, romanul este unitar, deoarece reconstituie imaginea satului romanesc intr-o perioada de criza, inainte si dupa cel de-al Doilea razboi Mondial. Romanul prezinta destramarea – simbolica pentru gospodaria taraneasca traditionala - a unei familii de tarani dintr- un sat din Campia Dunarii, Silistea-Gumesti. Aceasta tema se impleteste cu altele: raportul om-istorie, initierea, erosul taranesc, prin care se nuanteaza fresca vietii rurale dinainte si dupa razboi. Titlul asaza tema familiei in centrul romanului, insa evolutia si criza familiei sunt simbolice pentru transformarile din satul romanesc al vremii, astfel ca romanul unei familii este si “un roman al deruralizarii satului” (N.Manolescu). Compozitia primului volum utilizeaza tehnica decupajului si accelerarea gradata a curgerii timpului naratiunii. Volumul este structurat in 3 parti, cu o actiune concentrata, care se desfasoara pe parcursul verii, cu trei ani inainte de izbucnirea celui de-al Doilea Razboi Mondial. Prima parte, care se intinde de sambata seara pana duminica noapte, contine scene care ilustreaza viata rurala :cina (la inceput), taierea salcamului, intalnirea duminicala din poiana lui Iocan, hora, fuga Polinei cu Birica s.a. Partea a doua se deruleaza pe parcursul a doua saptamani. Aceasta incepe odata cu plecarea lui Achim la Bucuresti cu oile si se incheie in momentul serbarii scolare cu ocazia careia Niculae ia premiul intai. Partea a treia se intinde de la seceris pana la sfarsitul verii, cand feciorii lui Ilie Moromete fug. Cele trei parti confera echilibru compozitiei, fiecare dintre ele incepand cu o prezentare de ansamblu : masa, prispa, secerisul. In volumul al doilea, structura in cinci parti, se prezinta viata rurala intr-o perioada de un sfert de veac, de la inceputul anului 1938, pana spre sfarsitul anului 1962. Prin tehnica rezumativa, evenimentele sunt selectionate, unele fapte si perioade de timp fiind eliminate (elispa) , insa timpul naratiunii cunoaste si reveniri (alternanta). Asadar cele doua volume din romanul “Morometii” ilustreaza destinul taranului la confleunta dintre doua epoci istorice: inainte si dupa al Doilea Razboi Mondial. Incipitul se realizeaza prin referire la tema timpului. La inceput, timpul pare ingaduitor cu oamenii :”se pare ca timpul avea cu oamenii nesfarsita rabdare, viata se scurgea aici fara conflicte mari”. Insa verbul “se pare” sugereaza faptul ca aceasta imagine a timpului rabdator este doar o iluzie care va fi contrazisa de toate intamplarile care se petrec pe parcursul primullui volum. In familia lui Moromete mocnesc numeroase conflicte pe care protagonistul incearca sa le domine prin autoritate, ironie, detasare si , uneori, chiar prin atitudine agresiva. Motivul timpului viclean anunta o criza ce urma sa apara, find declansata de istorie, care aduce modificari esentiale ale tiparului existendial traditional. Finalul primului volum este construit simetric fata de incipit. Timpul devine necrutator si intolerant, mai ales ca evenimentele ce vor urma, vor supune satul unor transformari ireversibile :”Trei ani mai tarziu, izbucnea cel de-al Doilea Razboi Mondial. Timpul nu mai avea rabdare.” Motivul timpului “rabdator” si al “timpului nerabdator” confera sfericitate primului volum al romanului, care cuprinde o epoca incheiata din viata satului traditional romanesc. Un triplu conflict va destrama familia lui Moromete. Initial este ilustrat dezacordul dintre tata si cei trei fii ai sai din prima casatorie : Paraschiv, Nila si Achim, izvorat dintr-o modalitate diferita de a intelege lumea. Fiii cei mari isi dispretuiesc tatal deoarece acesta nu stie sa transforme produsele economiei rurale in bani, precum face vecinul lor, Tudor Balosu. Cel de-al doilea conflict izbucneste intre Ilie Moromete si sotia acestuia, Catrina. In timpul secetei Moromete vanduse un pogon de pamant ce apartinea Catrinei, promitandu-i ca va trece casa pe numele ei, insa Ilie amana indeplinirea acestei promisiuni. Femeia isi gaseste initial refugiul in biserica, insa in al doilea volum, afland de vizita sotului la Bucuresti, il paraseste. Al treilea conflict este cel iscat intre Moromete si sora lui, Maria Moromete (Guica), care si-ar fi dorit ca fratele vaduv sa nu se mai casatoreasca pentru a doua oara. In felul acesta ea s-ar fi stabilit in casa lui Ilie, ca sa se ocupe de gospodarie si de cresterea copiilor, pentru a nu ramane singura la batranete. Faptul ca Moromete se racasatorise si ca isi construise o casa departe de gospodaria ei, ii aprinsese ura impotriva lui, pe care o transmie celor trei fii mai mari, accelerand destramarea familiei. In primul volum al romanului sunt ilustrate cateva secvente narative de mare profunzime, care sustin temele cartii. Scena cinei este considerate de Ovidiu Crohmalniceanu “prima schita a psihologiei Morometilor”. Descrierea cinei se realizeaza lent, prin acumularea detaliilor. Ceremonialul familiei pare a surprinde un moment din existenta famiiliei traditionale, condusa de un tata autoritar. Asezarea personajelor in jurul mesei, sugereaza evolutia ulterioara a conflictului. O alta secventa epica cu valoare simbolica este cea a taierii salcamului. Ilie Moromete taie salcamul pentru a achita o parte din datorii. Acesta scena are loc duminica in zori, in timp ce in cimitir femeile isi plang mortii si prefigureaza destramarea familiei, prabusirea satului traditional, risipirea iluziilor lui Moromete :”Gradina, caii , Moromete insusi aratau bisnici”.Apar ciorile ca semn rau prevestitor, iar mama care stei sa citeasca in astfel de lucruri cade la ganduri intunecate. Personajele reprezentative pentru proza lui Marin Preda sunt Ilie Moromete si Niculae, tatal si fiul, personaje-reflector in cele doua volume din “Morometii”, care nu doar traiesc evenimentele, ci le valorifica, le interpreteaza. Caracterizarea indirecta este predominanta, prin aceasta modalitate fiind conturat portretul psiho-moral al personajului, Protagonistul, Ilie Moromete, “cel din urma taran” (N.Manolescu), reprezinta un personaj atipic pentru literatura de inspiratie rurala, un spirit reflexiv, contemplativ, iar dupa marturisirea autorului, acesta l-a avut ca model pe tatal sau, Tudor Calarasu. Perspectiva naratorului obiectiv care relateaza intamplarile la persoana a treia se completeaza prin cea a reflectorilor (Ilie moromete in volumul I si Niculae in volumul al doilea), ca si prin cea a informatorilor (personaje –martori ai evenimentelor pe care le relateaza ulterior altora). Se observa si o “contaminare” (N.Manolescu) a naratorului de personajele sale. Efectul este limitarea omniscientei, focalizarea fiind interna, centrata mai ales pe Ilie Moromete, care devine reflectorul principal. “Morometii” este un roman al deruralizarii stului. Criza ordinii sociale se reflecta in criza valorilor morale, in criza unei familii, in criza comunicarii. Este un roman realist deoarece dezvolta problema relatiei omului cu istoria si un roman modern in compozitie, in realizarea personajului principal si in stil.