Documente Academic
Documente Profesional
Documente Cultură
Forma şi dimensiunile lor variază, existând muşchi: scurţi, lungi, laţi, circulari.
Muşchii scurţi se găsesc în regiunile care efectuează mişcăril de amplitudine redusă,
cum sunt de exemplu muşchii şanţurilor vertebrale. Ei sunt în general groşi pentru a dezvolta
o forţă musculară mare.
Muşchii lungi apar mai ales la nivelul membrelor, unde se realizează mişcări de
amplitudine mare.
Muşchii laţi pot fi subţiri (muşchii abdominali) sau groşi (muşchiul marele pectoral,
muşchiul trapez). Muşchii circulari se dispun în jurul unor orificii (m. orbicularul buzelor, m.
orbicularul pleoapelor).
Având în vedere orientarea fibrelor musculare, muşchiul scheletic poate fi:
fusiform – muşchiul biceps brahial
convergent – m. marele pectoral
unipenat – m. lungul flexor al degetelor
bipenat – m. drept femural
multipenat – m. deltoid
circular – m. orbicularul buzelor
Un muşchi scheletic este alcătuit din corp şi capete de ataşare (la oase sau cartilaje,
piele, fascii).
1
Corpul muscular este delimitat la exterior de un strat de ţesut conjunctiv dens,
neregulat numit epimisium. În interiorul corpului muscular, fibrele musculare striate sunt
grupate în fascicule, fiecare grup fiind înconjurat de un strat de ţesut conjunctiv fibros numit
perimisium. În cadrul unui fascicul, fiecare fibră musculară striată este înconjurată de un
strat subţire de ţesut conjunctiv, constituit în principal din fibre reticulare, numit endomisium.
Ca formaţiuni conjunctive, epimisiumul, perimisiumul şi endomisiumul se continuă la
nivelul capetelor de ataşare ale muşchiului.
Capetele de ataşare ale muşchiului scheletic sunt constituite din ţesut conjunctiv dens
regulat, constituind tendoane (înguste ca nişte funii) sau aponevroze (formaţiuni subţiri
aplatizate). Partea de ataşare mai puţin mobilă este numită origine, iar cea mobilă, inserţie.
Fibrele musculare striate sunt lungi (2-30 cm), cilindrice (10-100 micrometri în
diametru), multinucleate. Au o strictă specializare, fiind foarte diferenţiate, fără posibilitate de
diviziune. După naştere, creşterea muşchilor scheletici se face prin mărirea dimensiunilor
fibrelor musculare existente.
Pe lângă fibrele musculare striate, există celule satelit dispuse între membrana
2
acestora şi matricea pericelulară. Celulele satelit sunt uşor fusiforme, uninucleate, cu rol în
creştere şi în procesele reparatorii ale fibrelor musculare striate.
Fibra musculară striată are sarcolemă (membrană plasmatică), sarcoplasmă
(citoplasmă), numeroşi nuclei alungiţi şi dispuşi periferic, organite celulare şi incluziuni
(lipidice, de glicogen). Dintre organitele celulare comune, numeroase sunt mitocondriile,
dispuse atât periferic, cât şi printre miofibrile. Organitele specifice ale fibrei musculare sunt
miofibrilele şi reticulul sarcoplasmatic.
Miofibrilele sunt organitele contractile ce ocupă circa 80% din volumul fibrei musculare
striate, întinzându-se pe toată lungimea acesteia. În structura miofibrilei intră două proteine
contractile fundamentale: actina (miofilamente subţiri) şi miozina (miofilamente groase),
asociate cu altele reglatoare: troponina şi tropomiozina.
Dintr-o aranjare specifică a miofilamentelor de actină şi miozină rezultă aspectul striat
al miofibrilelor, aspect care este imprimat şi la nivelul fibrei musculare. De-a lungul miofibrilei
apare o succesiune de benzi (discuri) întunecate şi clare. Discul întunecat (banda A) este
străbătut de o zonă îngustă mai clară, numită stria H (Hensen), care la rândul ei conţine o
linie întunecată, numită membrana M. Discul clar (banda I) este străbătut de o linie
întunecată, numită membrana Z. Porţiunea de miofibrilă cuprinsă între două membrane Z
este considerată o unitate morfo-structurală, numită sarcomer. De o parte şi alta a membranei
Z se prind miofilamentele de actină, care străbat lungimea discului clar, dar şi o parte a celui
întunecat, ajungând până la marginea striei H.
În centrul sarcomerului, în limitele discului întunecat, se întind miofilamente de
miozină. Miofilamentele de actină sunt dispuse în jurul celor de miozină, după un model
hexagonal: fiecare filament gros este înconjurat de şase filamente subţiri. Contracţia
musculară se realizează prin alunecarea şi întrepătrunderea filamentelor de actină printre
cele de miozină (miofilamentele de miozină au punţi orientate spre miofilamentele de actină,
pe care le ating şi le trag spre centrul sarcomerului).
Reticulul sarcoplasmatic este o formă specializată a reticulului endoplasmatic, având
două porţiuni:
joncţională – reprezentată de cisternele terminale
liberă – formată din tubuli longitudinali (sistemul L) care fac legătura între cisternele
terminale
3
Cisternele terminale sunt dispuse de o parte şi alta a câte unui tubul T (invaginare a
sarcolemei). Complexul format dintr-un tubul T flancat de cisterne terminale, din dreptul
fiecărei joncţiuni A-I, este numit triadă (la nivelul ei are loc cuplarea excitaţiei cu contracţia).
4
intermediare au contracţii rapide, dar sunt dependente de oxigen, au un conţinut ridicat de
mioglobină şi sunt bine vascularizate. Astfel, ele sunt rezistente la oboseală, dar mai puţin
decât fibrele roşii, contracţiile lor sunt mai puternice decât ale fibrelor roşii. Dar sub nivelul
celor albe. Sunt abundente în muşchii membrelor inferioare, care trebuie să mişte corpul
pentru perioade lungi, în timpul mersului, alergatului.
5
şi de alta a punctului de sprijin. Acest tip de pârghie funcţionează după principiul balanţei, ea
mai numindu-se şi pârghie de echilibru. În corpul uman se întâlnesc numeroase astfel de
pârghii, care au braţele inegale, forţele inegale, cea activă mai mare pentru contrabalansarea
rezistenţei: capul pe coloana vertebrală, coloana pe bazin, coxalul pe femur, femurul pe tibie,
etc. în cazul primului exemplu, sprijinul este situat la nivelul articulaţiei cranio-vertebrale,
rezistenţa este reprezentată de greutatea craniului, iar forţa este dezvoltată de muşchii nucali.
Pârghia de grad II prezintă forţa activă şi rezistenţa orientate în direcţii opuse şi
aplicare de aceeaşi parte a punctului de sprijin. Rezistenţa are punctul de aplicaţie între cel al
forţei active şi sprijin, pârghia numindu-se şi pârghie interezistentă. Braţul forţei active mai
mare decât braţul rezistenţei şi prin urmare forţa motrice este mai mică decât rezistenţa.
Acest tip de pârghie este rar întâlnit în corp şi îl întâlnim, de exemplu, în cazul ridicării
corpului pe vârfurile picioarelor. Sprijinul este situat la capetele distale ale metatarsienelor,
forţa activă este dezvoltată de muşchiul triceps sural, iar rezistenţa, reprezentată de greutatea
corpului, se află la nivelul articulaţiei gleznei. În acest caz are loc o evidentă economisire de
forţă musculară, implicit de energie.
Pârghia de grad III are forţa activă şi rezistenţa orientate în direcţii opuse, aplicate de
aceeaşi parte a punctului de sprijin, forţa activă fiind între sprijin şi rezistenţă. Braţul forţei
active este mult mai scurt decât cel al rezistenţei şi prin urmare forţa motrice trebuie să fie
mai mare, cu mare consum energetic. Un exemplu de astfel de pârghie este cel în care
sprijinul este plasat la articulaţia cotului, forţa activă este dezvoltată de muşchiul biceps
brahial, iar rezistenţa este reprezentată de greutatea antebraţului.