Documente Academic
Documente Profesional
Documente Cultură
3
Nivelarea terenului
Pe terenurile plane, nivelarea este sumară şi constă în distrugerea muşuroaielor şi umplerea cu pămănt
a şanţurilor şi gropilor rezultate în timpul defrişării. Lucrarea are o deosebită importanţă pe terenurile
accidentate şi presupune: decopertarea unui strat de sol fertil pe adâncimea de 10-20 cm, stocarea acestuia la
marginea parcelei, nivelarea gropilor şi a depresiunilor, apoi reaşezarea uniformă pe întreaga suprafaţă a
solului fertil pentru a nu modifica starea generală de fertilitate a solului. Se vor evita deplasări masive de sol
fertil în microdepresiuni, decopertarea zonelor mamelonare şi ca urmare, crearea unor condiţii neuniforme
pentru creşterea şi fructificarea plantelor.
Nivelarea terenului se execută după defrişare sau concomitent cu aceasta.
Scarificarea terenului se recomandă cu precădere în zonele umede, pe solurile grele, dar şi pe cele
subţiri aflate într-o stare avansată de degradare. Afânarea are loc fără întoarcerea brazdei.
În urma scarificării, se strâng şi se ard toate rădăcinile şi resturile vegetale, care ar putea influenţa şi
mai mult starea de oboseală biologică a solului. Prin aceste lucrări se înlătură efectele negative ale excesului
de umiditate şi se creează condiţii mai bune pentru creşterea şi rodirea pomilor.
Îmbunătăţirea regimului aerohidric al solului. În multe zone din ţara noastră apare frecvent excesul de
umiditate, în special primăvara datorită topirii zăpezii, ploilor ceea ce duce la ridicarea nivelului freatic.
Pentru prevenirea acestor neajunsuri, terenul se nivelează în pantă uşoară în direcţia scurgerii apei, iar solul
se afânează mai adânc, cu pluguri speciale, pentru preluarea şi înmagazinarea excesului de apă şi
îmbunătăţirea regimului de aer.
Bilonarea. În zonele depresionare largi de la baza pantelor se întâlnesc adesea soluri gleice şi
pseudogleice, în care apa freatică este mai la suprafaţă şi în care excesul de umiditate în perioadele ploioase
se manifestă mai accentuat. Pe aceste terenuri se recomandă executarea biloanelor cu înălţimea de 40-60 cm
şi plantarea pomilor pe acestea.
Prin această lucrare se elimină parţial excesul de umiditate şi se creează condiţii favorabile pentru
creşterea rădăcinilor şi dezvoltarea pomilor.
Biloanele se realizează imediat după nivelarea terenului prin arături succesive la cormană, executate în
mai mulţi ani.
Bilonarea prezintă şi unele dezavantaje legate de dificultăţile provocate agregatelor în executarea
lucrărilor tehnologice.
Desfundatul este lucrarea care poate influenţa cel mai mult viitorul unei plantaţii. De regulă solurile
grele şi cele superficiale se desfundă la adâncimea de 60-70 cm.
Pentru plantaţiile mici de lângă casă, desfundatul manual constituie o altenativă mai economică.
Aceasta se realizează la adâncimea de 40-50 cm. Desfundatul are rolul de a crea condiţii favorabile (aerisire
şi afânare) pentru creşterea rădăcinii şi a pomului.
Pe terenurile cu pante ce depăşesc 8-10 % desfundarea se face în benzi în lungul curbelor de nivel
păstrându-se fâşii nedesfundate, late de 2-2,5 m situate la 20-30 m între ele. Aceste fâşii vor rămâne între
rândurile de pomi. Epoca cea mai indicată pentru desfundarea terenului este perioada mai-august pentru
terenurile libere şi iulie-septembrie pentru cele ocupate cu diverse culturi.
Fertilizarea de bază. După desfundat se face fertilizarea de bază (de fond) cu 40-60 t/ha gunoi de
grajd compostat, 600-800 kg/ha superfosfat şi 200-250 kg/ha sare potasică. Aceste îngrăşăminte vor
aproviziona pomii tineri cu biomineralele necesare o perioadă de cel puţin 3-4 ani.
Aceste îngrăşăminte se administrează prin împrăştiere pe terenul desfundat şi se încorporează în sol
printr-o arătură adâncă de 25-30 cm.
Dezinfecţia terenului este necesară înainte de înfiinţarea plantaţiilor pentru distrugerea, în special a
nematozilor, dar şi a celorlalţi dăunători existenţi în sol şi care pot provoca mari pagube tinerelor plantaţii. În
prezent există foarte multe insecticide şi nematocide, dintre care recomandăm Nemagon în doze de 80-100 l/ha
emulsie sau 400kg/ha granule, Dazomet, 450kg/ha granule sau 600 kg/ha pulbere; Basamid 600 kg/ha etc.
4
Tabelul 9.1.
Dimensiunile şi suprafaţa parcelelor în plantaţiile de pomi
funcţie de panta terenului
Panta terenului Dimensiuni (m) Suprafaţa
(%) Lungime Lăţime (ha)
Pentru exploatarea cât mai raţională a agregatelor şi creşterea productivităţii muncii, lungimea
parcelelor trebuie să fie cât mai mare, în funcţie de înclinarea pantei sau de anumite limite obligate (canale,
debuşee etc). Lăţimea parcelelor variază în funcţie de aceeaşi factori. Raportul optim între dimensiunile
parcelelor este de 2:1, iar în cazul unor situaţii determinate de configuraţia terenului chiar 3:1.
Când panta terenului depăşeşte 6 % laturile lungi ale parcelelor vor fi obligatoriu orientate în direcţia
curbelor de nivel.
Platourile înalte se organizează separat, orientarea parcelelor urmând criteriul bunei însoriri. Vârfurile de deal,
situate în locuri cu vânturi puternice se vor evita de la plantare sau se vor planta cu perdele de protecţie.
Pentru arbuştii fructiferi şi căpşuni mărimea optimă a parcelelor este de 2-5 ha.
Trasarea şi amenajarea drumurilor, se realizează concomitent cu definitivarea parcelelor. Funcţie de
importanţă, drumurile dintr-o plantaţie pomicolă pot fi principale şi secundare. Suprafaţa totală a acestora nu
trebuie să depăşească 1-2 % din suprafaţa plantaţiei.
Drumurile principale fac legătura cu şoselele de acces şi cu cele secundare. Drumurile ce străbat
versanţii se trasează în diagonală sau în serpentină asigurîndu-se o pantă longitudinală de maximum 8-10 %.
Ele trebuie să aibă o lăţime de 5-6 m iar în portiunile curbe se lăţesc cu încă 1,5 m şi se supraînalţă. Aceste
drumuri se pietruiesc şi, în anumite cazuri, pot fi prevăzute marginal cu şanţuri de colectare a apelor.
Drumurile secundare delimitează parcelele pe laturile lungi. Pe latura din amonte se trasează şanţuri
de colectare a apelor. Aceste drumuri au o lăţime de 3-4 m, cu o pantă longitudinală de max. 5%, cu partea
carosabilă bombată de cca 2%. Atât drumurile secundare cât şi şanţurile de colectare a apelor se înierbează.
Zonele de întoarcere se amplasează pe laturile mici ale parcelelor, la capetele acestora. Ele vor avea
lăţimea de 6-8 m pentru a se putea executa mecanizat lucrările tehnologice. Acestea se înierbează pentru a
preveni eroziunea.
Amplasarea centrului gospodăresc are o deosebită importanţă pentru plantaţiile mari, industriale.
Acesta se compune din: sediul administrativ, grup social, magazii pentru materiale, depozite pentru
îngrăşăminte şi pesticide, depozit de păstrat fructe, eventual pentru prelucrarea primară a acestora etc.
Suprafaţa acestor construcţii este de cca 0,2-0,4 ha.
Pichetatul terenului este o lucrare specială prin care se stabileşte faptic, prin picheţi, poziţia fiecărui pom.
Sistemul de pichetat ales este dat de figura geometrică care se realizează pe teren cu ajutorul a 3-4
picheţi şi care poate fi: un pătrat, un dreptunghi sau un triunghi, forme geometrice ce definesc sistemul de
pichetaj.
Pichetatul în pătrat se foloseşte pentru înfiinţarea plantaţiilor clasice pe terenurile plane, unde lucrările
de întreţinere ale solului se pot executa în ambele sensuri.
Pichetatul în dreptunghi este utilizat pe terenuri plane sau cu pantă uşoară (până la 8 %), pentru toate
tipurile de livezi.
Pichetatul în triunghi oferă pomilor condiţii mai bune de interceptare a luminii directe precum şi o
distribuţie mai bună a rădăcinilor în spaţiul de nutriţie. Acest sistem se foloseşte pe terenurile în pantă, unde
pomii constituie şi obstacole împotriva eroziunii solului.
Pichetarea terenurilor plane sau cu maximum 8% pantă. În vederea efectuării acestei lucrări, fiecare
parcelă se încadrează într-o formă geometrică regulată de preferinţă un dreptunghi sau pătrat. Pe latura lungă
a figurii se trasează o linie dreaptă A-B, care va fi baza de pornire a pichetajului.(figura 1)
Lungimea liniei A-B trebuie să fie un multiplu al distanţei dintre pomi pe rând, iar depărtarea ei de la
marginea parcelei este egală cu 1/2 din intervalul dintre rândurile de pomi. Din punctele A şi B, cu ajutorul
aparatelor topografice se vor ridica două perpendiculare A-C şi B-D egale între ele ca lungime. Lungimea
laturilor AC şi BD este totdeauna multiplul intervalului dintre rânduri. Laturile AB şi CD trebuie să fie egale,
fără eroare.
Pe laturile mici ale parcelei (AC şi BD) se fixează "capetele rândurilor" cu ajutorul picheţilor, care vor
rămâne pe loc până la terminarea plantării întregii parcele. De regulă, parcela este mai lungă decât cablul de
plantare. Din această cauză se vor picheta una sau mai multe linii ajutătoare AlCl; A2C2; A3C3. Se întind
7
apoi cablurile de pichetat între "picheţii capete de rând", iar în dreptul semnelor de pe cabluri se fixează locul
pentru fiecare pom în parte, cu ajutorul unor mici picheţi.
Pichetarea pe curbe de nivel este obligatorie în cazul înfiinţării livezilor pe pante mai mari de 8%.
Dacă se urmăreşte irigarea plantaţiilor, acest pichetaj trebuie făcut chiar pe pante mai mici. Si în acest caz,
tarlaua destinată plantării se împarte în parcele cu forme regulate, care să aibă, pe cât posibil, o pantă relativ
uniformă.
Pentru efectuarea pichetării se urmăresc următoarele etape:
a. - marcarea curbelor de nivel cu ţăruşi distanţaţi la 50-100 m;
b. - stabilirea locului fiecărui pom de-a lungul curbelor, adică pichetajul propriu-zis.
Pentru pichetajul propriu-zis pe curbe de nivel, se întinde panglica sau sârma marcată între doi ţăruşi
vecini pe aceeaşi curbă de nivel, şi rândul 1 de la baza pantei. Pe sârma marcată cu locul fiecărui pom se
fixează picheţii. Pentru ca aceşti picheţi să nu se confunde cu ţăruşii care materializează curbele de nivel, se
recomandă să fie de altă culoare. Tot acum se pot face şi unele corectări ale curbelor de nivel.
După ce s-a pichetat curba de nivel nr. 1 (rândul 1) se trece la rândul 2, având grijă ca pomii să fie
amplasaţi la jumătatea intervalului dintre picheţii de pe rândul 1, rezultând un pichetaj în triunghi cu
avantajele precizate anterior. Tăruşii care materializează curbele de nivel rămân pe loc până după plantarea
pomilor.
Tehnica plantării. Pomii şi arbuştii pregătiţi se repartizează la gropi. Echipa formată din 2-3 muncitori
întinde sârma de plantare pe direcţia rândului, între două jaloane, astfel încât semnele marcate pe sârmă să
corespundă exact cu mijlocul gropilor. Se introduc rădăcinile în gropi, astfel încât coletul să fie cu 4-5 cm
deasupra nivelului solului, imediat lângă marcaj, iar trunchiul pomului să aibă o poziţie verticală. Dacă
gropile sunt prea adânci, se introduce în groapă pământ reavăn, mărunţit, sub rădăcini, până ce coletul
pomului ajunge la nivelul dorit. Un muncitor ţine pomul lângă punctul de marcaj, iar altul cu sapa, trage
pământ reavăn peste rădăcini.
După ce toate rădăcinile au fost acoperite cu un strat de 5-10 cm, lucrătorul care ţine pomul, tasează
pămăntul din groapă de la exterior spre centru. Pe solurile mai sărace sau neîngrăşate suficient la desfundare
se administrează la groapă 10-15 kg gunoi de grajd bine descompus, fără ca acesta să vină în contact cu
rădăcinile pomului. Se trage apoi solul fertil rămas, după care se completează cu pământ, până ce depăşeşte
marginile acesteia călcându-se mereu. Un pom este bine plantat, dacă atunci când se trage de el cu putere nu
se smulge.
Mai precizăm că pomii se plantează întodeauna cu punctul de altoire pe direcţia rândului şi a vântului
dominant, iar în cazul când au început de coroană, primele şarpante se orientează tot pe direcţia rândului.
După plantare fiecare pom se udă cu 15-20 1 apă, apoi se face un muşuroi sau un bilon continuu de-a lungul
rândului, care pretejează peste iarnă rădăcinile contra îngheţului iar primăvara menţine umezeala (figura 4.).
În zonele şi pe terenurile cu exces de umiditate plantarea pomilor se face pe biloane înalte de 30-40 cm
şi late de 1,5-2 m, care se întreţin ca ogor lucrat iar intervalele se înierbează, după cum s-a mai precizat într-
un capitol anterior.
9
Fig. 4. - Plantarea pomilor şi arbuştilor
fructiferi
(după Mary-Ann Drobotă, 1995)
10