Documente Academic
Documente Profesional
Documente Cultură
c) o funcţie didactică
Scopul latreutic al cultului este partea umană a sinergiei, adică este acea
manifestare a cultului care pleacă dinspre om spre Dumnezeu şi se arată prin
răspunsul firesc al omului la dragostea pe care o revarsă Dumnezeu în cult. Este
o manifestare a „personalităţii noastre religioase” prin care în primul rând Îl
binecuvântăm pe Dumnezeu, în al doilea rând Îi mulţumim şi abia în al treilea
rând Îi cerem. Întâi Îl binecuvântăm pe Dumnezeu, iar binecuvântarea exprimă
sentimentul de adorare şi de cinstire care I se cuvine doar lui Dumnezeu. A
binecuvânta este echivalent cu a adora, a slăvi. Lauda lui Dumnezeu este o laudă
care izvorăşte din iubire. Noi Îl lăudăm pe Dumnezeu pentru că gustăm din
iubirea Lui. După laudă urmează imediat mulţumirea. Mulţumirea
personalizează lauda, iar apoi cererea împlineşte această comuniune a omului cu
Dumnezeu arătând dependenţa şi necesitatea stringentă a omului de Dumnezeu.
Ortodoxia se distinge prin faptul de a acorda o importanţă mare în primul rând
scopului harismatic al cultului căci în această revărsare a iubirii lui Dumnezeu
prin actele cultice omul poate şi să mulţumească, şi să Îl laude pe Dumnezeu
(scopul latreutic), dar poate să şi cunoască pe Dumnezeu, voia Lui şi poruncile
Lui (scopul didactic).
Ortodoxia a pus întotdeauna accent pe caracterul personal şi personalizant al
relaţiei omului cu Dumnezeu. Harul, care este iubirea lui Dumnezeu este unica
realitate şi singura în care omul îşi află împlinirea vocaţiei sale, unica sa creştere
şi îmbogăţire; de aceea întâietatea o are întotdeauna harul. El este cel care îl
mişcă, îl luminează, îl hrăneşte şi îl învaţă pe om şi aşteaptă răspunsul omului,
aşteaptă rezonanţa la această iubire. Harul este ambianţa în care omul se poate
arăta şi manifesta ca un partener de dialog cu Dumnezeu.
A improviza sau a introduce ceva nou în aceste forme consacrate ale tradiţiei
bisericeşti presupune în primul rând împroprierea, trăirea şi experierea mai întâi
a acestor forme consacrate şi abia mai apoi exprimarea şi compunerea altor
forme de rugăciune.
Toate lucrările sacramentale sau văzute ale Bisericii sunt taine! Prin ele
Dumnezeu lucrează în Biserică şi prin Biserică în întreaga lume. Şi prin ele,
Dumnezeu vrea să transforme întreaga lume.
Istoria cultului
1.Cultul iudaic ca origine şi sursă a cultului creştin;
2.Cultul creştin în epoca apostolică;
3.Cultul creştin în epoca persecuţiilor;
4.Cultul creştin în perioada iconoclastă;
5.Cultul creştin după perioada iconoclastă
- Cultul Bisericilor din Orient
După Înălţarea la cer a Mântuitorului, apostolii nu s-au mai putut atinge trupeşte
de Hristos, dar repetând actele cultice lăsate de Mântuitorul au ajuns să se
împărtăşească de un nou mod de prezenţă a lui Iisus Hristos Cel răstignit şi
înviat. Sfinţii Apostoli şi primii creştini, continuând ceea ce a făcut Mântuitorul
se împărtăşeau de prezenţa Lui. Cultul a păstrat sensul acesta nou, dar cu timpul
i-a găsit alte forme de expresie, astfel încât, foarte devreme, în primul secol,
Biserica creştină a început să-şi alcătuiască propria imnografie, propriile texte
liturgice datorită improvizării care exista în cult. Se improviza pe o schemă dată
păstrată din epoca Sfinţilor Apostoli, iar cel care rostea rugăciunea trebuia să
aibă abilitatea de o face (în primul rând abilitatea duhovnicească). Caracterul
nocturn al cultului primar este evident din Faptele Apostolilor.
Rolul şi funcţiile liturgice ale celor trei trepte ale clerului în biserica veche şi
cultul ortodox de astăzi
Având o constituţie dihotomică, alcătuit fiind din trup şi din suflet, omul intră în
legătură cu Dumnezeu, atât prin lucrurile nevăzute, sau partea noetică a cultului,
cât şi prin lucrurile, actele sau slujitorii văzuţi. Şi aceasta pentru a da un caracter
obiectiv relaţiei cu Dumnezeu, pentru a-l scoate pe om din subiectivitatea
personală şi a-l ancora în stabilitatea şi consistenţa unei relaţii obiective cu
Dumnezeu. Ierarhia bisericească are menirea de a mijloci legătura cu
Dumnezeu, de a duce jertfa nesângeroasă pentru păcatele poporului şi mai ales
de a-L face prezent pe Hristos prin toate actele cultice văzute.
Rolul ierarhiei este în primul rând unul mistagogic de iniţia poporul în taina
prezenţei lui Hristos de aşa manieră încât percepţia creştinismului şi simţirea
prezenţei lui Dumnezeu să fie făcută într-un mod personal, bazându-se pe
ascultare şi pe smerenie. Arătând că progresul în creştinism înseamnă creşterea
comuniunii între persoane prin gustarea din comuniunea interpersonală a Sfintei
Treimi. Relaţia omului cu Dumnezeu este o relaţie personală, iar ierarhia
bisericească trebuie să poată transmite iubirea lui Dumnezeu într-o formă
personalizată de aşa manieră încât prin toate lucrările văzute să fie împărtăşit
credincioşilor Hristos, Persoană vie care prin Sfântul Duh ne face pe toţi fii ai
Tatălui.