Documente Academic
Documente Profesional
Documente Cultură
Specialitate Psihiatrie
ICD-9 314.00, 314.01
ICD-10 F90
ICD-11
OMIM 143465
DiseasesDB 6158
MedlinePlus 001551
eMedicine med/3103 ped/177
MeSH ID D001289
Modifică date / text
Tulburarea hiperactivă cu deficit de atenție (ADHD) este o tulburare mintală de
tip neurologic.[1][2] Se caracterizează prin dificultăți în a fi atent, activitate excesivă
și moduri de comportament fără a se ține cont de consecințe care nu sunt specifice
vârstei.[3][4] Sunt de asemenea probleme cu reglarea emoțiilor. [5][6][7] Simptomele apar
înainte ca persoana să împlinească doisprezece ani, sunt prezente mai mult de șase
luni și cauzează probleme în cel puțin două medii (precum școala, casa sau
activitățile recreaționale).[8][9] În cazul copiilor, problemele legate de atenție pot avea
ca rezultat slabe performanțe școlare.[3] În plus, există o asociere între ADHD, pe de
o parte, și alte tulburări mentale și abuzul de substanțe. [10] Deși cauzează probleme,
mai ales în societatea modernă, mulți oameni cu ADHD pot să aibă atenție
constantă când e vorba de sarcini pe care le consideră interesante sau profitabile
(fenomenul hiperfocus).[11][12]
Deși este cea mai studiată și diagnosticată tulburare mintală în rândul copiilor și
adolescenților, cauza exactă este necunoscută în majoritatea cazurilor. [13] Afecteză
în jur de 5-7% din copii dacă sunt diagnosticați potrivit criteriului DSM-IV[4][14] și 1–2%
dacă sunt diagnosticați potrivit criteriului ICD-10.[15] În 2015 s-a estimat că afectează
în jur de 51.1 milioane la nivel global.[16] Ratele sunt asemănătoare de la o țară la
alta și depind în special de modul de diagnosticare. [17] Numărul băieților diagnosticați
cu ADHD este de aproximativ două ori mai mare decât al fetelor, [4] deși tulburarea
este adesea trecută cu vederea când e vorba de fete întrucât simptomele lor diferă
de cele ale băieților.[18][19][20] În jur de 30–50% din populația diagnosticată în copilărie
continuă să aibă simptome la maturitate și între 2–5% din adulți se află în această
condiție.[21][22][23] La adulți, poate avea loc mai degrabă o agitație interioară mai
degrabă decât hiperactivitate. [24] Ei dezvoltă adesea abilități de a face față situației
care aplanează o parte sau toate problemele legate de tulburare. [25] Condiția poate fi
dificil de deosebit de alte condiții, precum și de distins de niveluri înalte de activitate
care fac parte din gama de comportamente normative. [9]
Recomandările de management ale ADHD-ului variază de la țară la țară și de obicei
implică o combinație între consiliere, schimbări ale stilului de viață și medicație.
[3]
Instrucțiunile britanice doar recomandă medicație ca tratament de primă linie
pentru copiii cu simptome severe și medicație pentru cei cu simptome moderate care
refuză sau eșuează să evolueze prin consiliere, deși pentru adulți medicația este
tratament de primă linie.[26] Îndrumările canadiene și americane recomandă ca
medicația și terapia comportamentală să fie folosite împreună ca terapie de primă
linie, cu excepția copiilor de vârstă preșcolară. [27][28] Terapia prin medicație
stimulatoare nu este recomandată ca terapie de primă linie pentru copiii de vârstă
preșcolară în ambele tipuri de instrucțiuni. [26][28] Tratamentul cu stimulanți este
eficient doar pentru cel puțin 14 luni; în orice caz, efectul lor pe termen lung este
neclar și sunt potențiale efecte adverse serioase. [29][30][31][32][33][34][35] În România,
medicația disponibilă include stimulante și non-stimulante care pot fi prescrise de la
vârsta de 6 ani. Întotdeauna când este posibil, se recomandă asocierea cu
psihoterapia. [36]
Literatura medicală a descris simptome similare celor ale ale ADHD începând cu
secolul 18. [37] ADHD, diagnosticarea și tratamentul său au fost considerate
controversate începând cu anii 1970. [38] Controversele au implicat clinicieni,
profesori, factori de decizie politică, părinți și mass-media. Printre subiecte sunt
cauzele ADHD-ului și folosirea de medicație stimulativă în tratament. [39] Cei mai mulți
furnizori de servicii medicale acceptă ADHD ca o tulburare autentică printre copii și
adulți, iar dezbaterea din comunitatea științifică se concentrează în principal pe cum
este diagnosticată și tratată.[40][41][42] Condiția a fost cunoscută oficial ca tulburare de
deficit de atenție (ADD) din 1980 până în 1987, pe când înainte de aceasta a fost
cunoscută ca reacție hiperkinetică a copilăriei.[43][44]
Cuprins
1Semne și simptome
o 1.1Subtipuri
o 1.2Tulburări asociate
2Cauze
o 2.1Genetică
o 2.2Mediul
o 2.3Societatea
3Patopsihologie
o 3.1Structura creierului
o 3.2Căile neurotransmițătoare
o 3.3Motivația și funcția executivă
4Diagnostic
o 4.1Manualul de Diagnostic și Statistică
o 4.2Clasificarea Internațională a Bolilor
o 4.3Adulți
o 4.4Diagnostice distinctive
o 4.5Cercetarea biomarker
5Management
o 5.1Terapii comportamentale
o 5.2Medicație
o 5.3Dietă
6Prognoză
7Epidemiologie
8Istorie
9Controverse
10Referințe
11Legături externe
Neatenție Hiperactivitate-impulsivitate
Epilepsie[56]
Sindromul Tourette[56]
Tulburarea de spectru autist (ASD): această tulburare afectează abilitățile
sociale, abilitatea de a comunica, comportamentul și interesele. [56]
Tulburările de anxietate – s-a constatat că au loc mai des în rândul populației
ADHD.[57]
Tulburarea explozivă intermitentă[4]
Tulburări de învățare – s-a constatat că au loc la în jur de 20–30% din copiii
cu ADHD. Dizabilitățile de învățare pot ține de tulburările legate de dezvoltare
vorbirii și a limbajului și de tulburările legate de abilitățile academice. [58] ADHD, în
orice caz, nu este considerat o dizabilitate de învățare, dar foarte frecvent
cauzează dificultăți academice.[58]
Tulburarea obsesiv-compulsivă (TOC) poate să se co-manifeste cu ADHD și îi
împărtășește multe din caracteristici.[59]
Dizabilități intelectuale[4]
Tulburarea reactivă de atașament[4]
Tulburarea de utilizare a substanțelor. Adolescenții și adulții cu ADHD au un
risc mai mare de abuz de substanțe..[21] Aceasta se observă cel mai bine când e
vorba de alcool sau marijuana.[21] Motivul pentru aceasta ar putea fi o alterare a
afecțiunii ce aduce mulțumire în creierele indivizilor cu ADHD. [21] Aceasta face
evaluarea și tratamentul ADHD mai dificil, problemele serioase ce țin de abuzul
de substanțe fiind tratate inițial din cauza riscurilor mai mari pe care le aduc. [60][61]
Tulburările de somn și ADHD-ul de obicei co-există. Ele pot avea loc și ca
efect advers al medicației utilizate pentru tratarea ADHD. La copiii cu
ADHD, insomnia este cea mai obișnuită tulburare de somn în cazul în care
terapia comportamentală este tratamentul ales. [62][63] Problemele cu inițierea
somnului sunt obișnuite printre indivizii cu ADHD, dar adesea vor dormi profund
și vor avea dificultăți semnificative în a se trezi dimineața. [64] Melatonina este
uneori folosită la copiii care au început de insomnie. [65]
Tulburarea de opoziție sfidătoare (ODD) și tulburarea de conduită (CD), care
se co-manifestă cu ADHD-ul în aproximativ 50% și 20% din cazuri, respectiv.
[66]
Ei sunt caracterizați de comportamente antisociale precum încăpățânare,
agresivitate, frecvente accese de furie, falsitate, minciună și furt. [59] În jur de
jumătate din cei cu hiperactivitate și ODD sau CD dezvoltă tulburare de
personalitate antisocială la maturitate.[67] Analizele creierului arată că tulburarea
de conduită și ADHD sunt condiții separate. [68]
Tulburare legată de vigilență, care e caracterizează prin atenție și concentrare
slabă, precum și dificultăți în a sta treaz. Acești copii tind să se foiască, să caște
și să se întindă și se manifestă hiperactiv pentru a rămâne atenți și activi. [69]
Tempo cognitive lent (SCT) este un grup de simptome care e posibil să
cuprindă o altă tulburare de atenție. Se poate manifesta la 30-50% din cazurile
de ADHD, indiferent de subtip. [70]
Tulburare de mișcare stereotipică[4]
Tulburări de dispoziție (în special tulburarea bipolară și tulburarea depresivă
majoră). Băieții diagnosticați cu subtipul ADHD combinat sunt mai înclinați să
aibă o tulburare de dispoziție.[57] Adulții cu ADHD au uneori de asemenea
tulburare bipolară, care necesită evaluare atentă pentru a fi diagnosticată exact
și a trata ambele condiții. [71]
Sindromul picioarelor neliniștite s-a constatat că este mai întâlnit în rândul
celor cu ADHD și este cauzat adesea de anemie feriptivă.[72][73] În orice caz,
picioarele neliniștite pot fi pur și simplu o parte a ADHD-ului și este nevoie de o
apreciere atentă pentru a se face diferența între cele două tulburări. [74]
Oamenii cu ADHD au un risc crescut de udare constantă a patului. [75]
Potrivit unei analize sistematice din 2016, există o asociere bine recunoscută
între ADHD și obezitate, astm și tulburări de personalitate și există semne de
probă care asociază ADHD-ul cu celiachia și migrena,[76] pe când o altă analiză
sistematică din 2016 n-a fost de acord că există o legătură clară între celiachie și
ADHD.[77]
Cauze[modificare | modificare sursă]
Cele mai multe cazuri de ADHD au cauze necunoscute. [78][79] Se crede că sunt
implicate interacțiuni dintre genetică, mediu și factori sociali. [78][79][80] Anumite cazuri
sunt asociate cu precedente infecții sau traume ale creierului. [78]
Genetică[modificare | modificare sursă]
Studiile făcute asupra gemenilor indică faptul că tulburarea este adesea moștenită
de la unul din părinți, genetica determinând în jur de 75% din cazuri. [31][81][82] Frații
copiilor cu ADHD sunt de trei până la patru ori mai predispuși să dezvolte tulburarea
decât frații copiilor care nu au această tulburare. [83] Se crede că factorii genetici sunt
implicați în a determina dacă ADHD persistă la maturitate. [84]
În mod tipic, un număr de gene sunt implicate, multe dintre care afectează direct
neurotransmisia de dopamină.[85][86] Printre cele care afectează dopamina
sunt DAT, DRD4, DRD5, TAAR1, MAOA, COMT și DBH.[86][87][88] Alte gene asociate
cu ADHD sunt SERT, HTR1B, SNAP25, GRIN2A, ADRA2A, TPH2 și BDNF.[85][86] Se
estimează că o variantă standard a unei gene numite Latrophilin 3 este responsabilă
pentru în jur de 9% din cazuri și când această variantă este prezentă, oamenii sunt
mai simțitori la medicația stimulatoare. [89] Gena DRD4–7R cauzează efecte
inhibitoare crescute induse de dopamină și asociate cu ADHD. Receptorul DRD4
este un receptor cuplat cu proteina G care oprește adenilil-ciclaza. Mutația DRD4–
7R rezultă într-o gamă largă de fenotipuri comportamentale, inclusiv simptomele
ADHD care se manifestă prin sciziunea atenției. [90]
Este posibil ca evoluția să fi jucat în rol în privința ratelor înalte de ADHD, mai ales în
ce privește trăsăturile hiperactive și impulsive ale bărbaților. [91] Unii au emis ipoteza
că unele femei pot fi mai atrase de bărbații care preferă riscurile, aceasta ducând la
creșterea frecvenței genelor care predispun la hiperactivitate și impulsivitate în
fondul genetic. [92] Alții au susținut că aceste trăsături ar putea fi o adaptare care îi
ajută pe bărbați să facă față mediilor stresante sau periculoase prin, de exemplu,
impulsivitate crescută și comportament explorativ. [91][92] În anumite situații, trăsăturile
ADHD pot fi foarte benefice pentru societate ca întreg în timp ce pot fi dăunătoare
pentru individ.[91][92][93] Ratele înalte și eterogenitatea ADHD ar fi putut crește
capacitatea reproductivă și face bine societății adăugând diversitate la genofond deși
este dăunător pentru individ.[93] În anumite medii, unele trăsături ADHD ar fi putut
oferi avantaje personale individului, precum răspunsuri mai rapide în fața prădătorilor
sau abilități de vânat superioare.[94]
Oamenii cu sindromul Down sunt mai predispuși să aibă ADHD.[95]
Mediul[modificare | modificare sursă]
Pe lângă genetică, anumiți factori de mediu ar putea juca un rol în apariția
ADHD. [96] Consumul de alcool în perioada sarcinii poate cauza tulburări de spectru
alcoolic fetal, care poate include ADHD sau simptome ale acestuia. [97] Copiii expuși
la anumite substanțe toxice, precum plumbul sau bifenilul policlorurat, pot dezvolta
probleme care se aseamănă cu ADHD.[13][98] Expunerea la insecticizii organofosfați
clorpifos și posfat dialkil este asociată cu un risc crescut, însă nu există dovezi
concludente în acest sens. [99] Expunerea la fumul de tutun în timpul sarcinii poate
cauza probleme cu dezvoltarea sistemului nervos central și poate crește riscul de
ADHD.[13][100]
Nașterea prematură extremă, greutatea foarte mică la naștere și neglijarea extremă,
abuzul sau deprivarea socială cresc de asemenea riscul, [13][101] la fel și anumite
infecții în timpul sarcinii, la naștere și în copilăria timpurie. Aceste infecții pot avea
legătură cu diferiți viruși (rujeola, varicella zoster encefalita, rubeola, enterovirus 71).
[102]
Există o asociere între uzul pe termen lung (dar nu și pe termen scurt)
al paracetamolului în timpul nașterii și ADHD.[103][104] Cel puțin 30% din copiii cu
traume ale creierului dezvoltă mai târziu ADHD [105] și aproximativ 5% din cazuri sunt
cauzate de avarii ale creierului.[106]
Unele studii sugerează că în cazul unui număr mic de copii, conservanții sau
coloranții alimentari artificiali pot fi asociați cu răspândirea ADHD-ului sau a
simptomelor asemănătoare ADHD-ului, [13][107] dar evidența în această privință este
slabă și poate fi aplicată doar în cazul copiilor cu sensibilități la mâncare. [107][108]
[109]
Regatul Unit și Uniunea Europeană au impus măsuri regulatorii în legătură cu
aceste preocupări.[110] În cazul unei minorități de copii, intoleranța sau alergia la
anumite mâncăruri pot înrăutăți simptomele de ADHD. [111]
Cercetările nu susțin credințele populare că ADHD e cauzat de consumul excesiv de
zahăr rafinat, statul prea mult în fața televizorului, educația pe care o dau părinții,
sărăcie sau haosul familial; în orice caz, acestea pot înrăutăți simptomele de ADHD
la anumiți oameni. [47]
Societatea[modificare | modificare sursă]
S-a constatat că cei mai mici copii dintr-o clasă sunt mai predispuși să fie
diagnosticați cu ADHD, poate pentru că sunt ca dezvoltare a ființei în urma colegilor
lor.[112][113][114] Acest efect a fost observat în mai multe țări. [114] De asemenea, aceștia
folosesc medicație pentru ADHD de aproape de două ori mai mult decât rata
celorlalți de aceeași vârstă. [115]
În unele cazuri, diagnosticul de ADHD poate oglindi o familie disfuncțională sau un
sistem educational slab, mai degrabă decât probleme cu înșiși indivizii. [116] În alte
cazuri, se poate explica prin creșterea așteptărilor academice, diagnosticul fiind
pentru părinții din anumite țări o metodă de a primi susținere extra financiară și
educațională pentru copiii lor. [106] Comportamente tipice ADHD-ului au loc mai
adesea în rândul copiilor care au experimentat violență sau abuz emoțional. [31]
Teoria constructului social al ADHD sugerează că întrucât limitele dintre
comportamentul „normal” și cel „anormal” sunt ridicate socialmente, (i.e. create și
validate în comun de toți membrii societății, și îndeosebi de medici, părinți, profesori
și alții) sunt așadar urmate evaluări și judecăți subiective care să determine care
criterii de diagnostic sunt folosite și, așadar, numărul de persoane afectate.
[117]
Aceasta poate duce la situația în care DSM-IV prezintă niveluri de trei până la
patru ori mai mari de ADHD decât cele prezentate de ICD-10. [20] Thomas Szasz, un
susținător al acestei teorii, a susținut că ADHD a fost „ ... inventat și apoi a primit un
nume”.[118]
Patopsihologie[modificare | modificare sursă]
Actualele modele de ADHD sugerează că este asociat cu deteriorări funcționale în
unele dintre sistemele neurotransmițătoare ale creierului, mai ales cele care
implică dopamina și noradrenalina.[119][120] Căile dopaminergice și ale noradrenalinei
care își au originea în zona tegmentală ventral și locus coeruleus se lansează spre
diverse regiuni ale creierului și guvernează o varietate de procese cognitive. [119]
[121]
Căile dopaminergice și căile nonadrenalinei care lansează hormonii respectivi
către cortexul prefrontal și striatul sunt direct responsabile de ajustarea funcției
executive (controlul cognitiv al comportamentului), motivației, percepției recompensei
și funcției de mișcare;[119][120][121] aceste căi se știe că joacă un rol central în
patopsihologia ADHD-ului.[119][121][122][123] Exemple mai largi de ADHD cu căi
suplimentare au fost propuse. [120][122][123]
Structura creierului[modificare | modificare sursă]
Cortexul prefrontal stâng este adesea afectat în caz de ADHD.
Diagnostic[modificare | modificare sursă]
ADHD este diagnosticat printr-o evaluare a dezvoltării comportamentale și mentale a
copilului, fiind excluse efectele drogurilor, medicației și altor probleme medicale sau
psihiatrice ca explicații ale simptomelor. [60] Adesea este luată în considerare părerea
părinților și profesorilor,[9] cele mai multe diagnostice fiind puse după ce profesorul
manifestă preocupări în acest sens.[106] Faptul că cineva are reacții la medicație nu
confirmă, nici nu infirmă diagnosticul. Întrucât studiile imagistice ale creierului nu dau
rezultate consistente, ele sunt utilizate numai în scopuri de cercetare, dar nu de
diagnostic. [136]
În America de Nord, criteriile DSM-5 sunt utilizate pentru diagnostic, în timp ce țările
europene folosesc de obicei ICD-10. Cu criteriile DSM-IV un diagnostic de ADHD
este de 3-4 ori mai probabil decât în situația în care sunt utilizate criteriile ICD-10.
[20]
Este clasificat ca tulburare psihiatrică de neurodezvoltare. [2][21] În plus, este
clasificată ca tulburare de comportament disruptiv alături de ODD, tulburarea de
conduită și tulburarea de personalitate antisocială.[137] Diagnosticul nu sugerează o
tulburare neurologică.[31]
Condițiile asociate care trebuie verificate sunt anxietatea, depresia, ODD; tulburarea
de conduită și tulburările de învățare și limbaj. Alte condiții care trebuie luate în
considerare sunt alte tulburări de neurodezvoltare, ticurile și apnea de somn. [138]
Diagnosticarea ADHD-ului folosind encefalografia cantitativă (QEEG) este un
domeniu de investigație în desfășurare, deși însemnătatea QEEG în ADHD este în
prezent neclară.[139][140] În Statele Unite, Food and Drug Administration a aprobat
utilizarea QEEG pentru evaluarea ADHD-ului.[141] Testul aprobat utilizează raportul al
activității teta și beta EEG pentru dirijarea diagnosticului; oricum, cel puțin cinci studii
au eșuat în a reproduce constatările.[142][143]
Scalele auto-ratei, precum scala de rating ADHD și scala de rating de Vanderbilt
ADHD sunt utilizate pentru ecranizarea și evaluarea ADHD-ului. [144]
Manualul de Diagnostic și Statistică[modificare | modificare sursă]
La fel ca în cazul multor alte tulburări psihiatrice, diagnosticul trebuie făcut de un
profesionist calificat pe baza unui set de criterii. În Statele Unite, aceste criterii sunt
definite de Asociația Psihiatrică Americană în DSM. Având la bază criteriile DSM,
sunt trei sub-tipuri de ADHD:[4][45]
în stare maniacală
fericire excesivă
simțăminte de disperare, stimă de hiperactivitate
sine scăzută sau nefericire simțăminte constant de
anxietate gânduri rapide
pierderea interesului pentru agresivitate
hobby-uri sau activități obișnuite iritabilitate
simțăminte ocazionale gândire excesivă
oboseală
de panică sau frică deluzii de grandoare
probleme cu somnul
a fi hiperalertat nevoie scăzută de a
dificultăți în păstrarea atenției dormi
incapacitate de a fi atent
schimbări în apetit comportament social
a deveni obosit ușor
iritabilitate sau ostilitate neadecvat
slabă toleranță la stres
toleranță slabă la stres dificultăți în
dificultăți în a
gânduri legate de moarte păstrarea atenției
menține atenția
suferință inexplicabilă în stare depresivă
aceleași simptome ca în
secțiunea depresie
Management[modificare | modificare sursă]
Management ADHD-ului implică consiliere sau medicație sau ambele. În timp ce
tratamentul poate aduce rezultate pozitive, nu elimină în întregime efectele negative.
[157]
Medicația utilizată include stimulanți, atomoxetină, agoniștii receptorului
adrenergic alfa-2 și uneori antidepresivele.[57][128] În privința celor care au probleme în
a se concentra pe recompense pe termen lung, o cantitate mare de reîntărire
pozitivă dezvoltă eficiența îndeplinirii sarcinilor. [135] Stimulanții pentru ADHD dezvoltă
de asemenea persistența și eficiența în îndeplinirea sarcinilor la copiii cu ADHD. [120]
[135]
Prognoză[modificare | modificare sursă]
ADHD persistă la maturitate la în jur de 30–50% din cazuri.[22] Cei afectați sunt
înclinați să dezvolte metode de a face față situației pe măsură ce se maturizează,
echilibrând așadar până la un anumite punct simptomele lor precedente. [25] Copiii cu
ADHD au un mai mare risc de răni neintenționate. [172] Efectele medicației asupra
deficiențelor funcționale și a calității vieții (e.g. risc redus de accidente) au fost
descoperite de-a lungul diferitor domenii. Dar tulburările de învățare și deficiențele
funcției executive nu par să reacționeze la medicația pentru ADHD. [205]
Epidemiologie[modificare | modificare sursă]
Articol principal: Epidemiologia tulburării hiperactive cu deficit de atenție.
Se estimează că ADHD afectează 6-7% din persoanele în vârstă de 18 ani și mai
mici dacă sunt diagnosticați potrivit criteriilor DSM-IV. [14] Când sunt diagnosticați
potrivit criteriilor ICD-10, procentul lor este estimat a fi de 1–2%.[15] Copiii din America
de Nord se pare că au o rată mai mare de ADHD decât copiii din Africa și Orientul
Mijlociu; se crede că acest fapt se datorează diferențelor între metodele de
diagnostic mai degrabă decât diferenței de frecvență. [206] Dacă sunt folosite aceleași
metode de diagnostic, ratele ar fi aproximativ aceleași în diferite țări. [17] Tulburarea
este diagnosticată de aproximativ trei ori mai des la băieți decât la fete. [19][20] Această
diferență între sexe poate oglindi fie o diferență de predispoziție, fie faptul că femeile
cu ADHD sunt mai puțin diagnosticate decât bărbații. [207]
Ratele de diagnostic și tratament au crescut atât în Regatul Unit cât și în Statele
Unite începând cu anii 1970.[208] Până în 1970, copiii erau diagnosticați rar cu ADHD
pe când ratele din anii 1970 erau de aproximativ 1%. [209] Se crede că așa a fost în
primul rând din cauza schimbărilor modului în care condiția este diagnosticată [208] și a
cât de gata sunt oamenii în a voi să se trateze cu medicație mai degrabă decât din
cauza unei schimbări reale în privința procentului de populație care are această
condiție.[15] Se crede că schimbările în criteriile de diagnostic din 2013 odată cu
lansarea DSM-5 va crește procentul persoanelor diagnosticate cu ADHD, în special
printre